Csak saját(os) nézőpontból:
Úgy gondolom, hogy egy igaz gyöngyárus egy igaz gyöngyöt kagylóstul, moszatostul, iszapostul rak ki a pultjára.
Mert sokan nem igaz gyöngyöt keresnek, csak a maguk igazolásának fényét, becsét, hivalkodó jelét. És meg is találják egy-egy fényesre pucolt, ezüstbe-aranyba foglalt, jól felcsapott árú... valamiben, ami igaz, gyöngynek néz ki ugyan, de...
Akinek a szíve keresi az igaz gyöngyöt, az meg fogja látni az iszap és a moszat alatt, a kagylóhéjon keresztül is - mert nem önzése látja, hanem a szíve!
Ennek az igaz gyöngynek nincs értéke.
Mármint megfizethető értéke.
Ezért, amikor elmegy, hogy mindenét pénzzé tegye, nem egy olyan vagyont vadászik össze ezzel, amely 10-zel, 100-zal, 1000-rel megszorozva sem tudna a gyöngy valódi értékének a nyomába lépni.
Hanem elszakítja magát mindattól, amit eddig értékelt, hogy szíve megszabadulva eme kötelékekből, be tudja inni az igaz gyöngyből ragyogó igaz fényt, ragyogást.
És mit kezd akkor a pénzzel? - Lásd: Apostolok Cselekedetei: földjüket, házukat eladták, pénzzé tették, és ezt a pénzt lerakták az apostolok lábai elé...
Ők rátaláltak az igaz gyöngyre!
2013. augusztus 22., csütörtök
2013. augusztus 21., szerda
Konfliktuskezelés, kapcsolati problémák - és a Tékozló Fiú
Luk. 15,11-32.
Monda pedig: Egy embernek vala
két fia;
És monda az ifjabbik az ő
atyjának: Atyám, add ki a vagyonból rám eső részt! És az megosztá köztök a
vagyont.
Nem sok nap mulva aztán a kisebbik
fiú összeszedvén mindenét, messze vidékre költözék; és ott eltékozlá vagyonát,
mivelhogy dobzódva élt.
Minekutána pedig mindent
elköltött, támada nagy éhség azon a vidéken, és ő kezde szükséget látni. Akkor
elmenvén, hozzá szegődék annak a vidéknek egyik polgárához; és az elküldé őt az
ő mezeire disznókat legeltetni. És kívánja vala megtölteni az ő gyomrát azzal a
moslékkal, a mit a disznók ettek; és senki sem ád vala néki.
Mikor aztán
magába szállt, monda: Az én atyámnak mily sok bérese bővölködik kenyérben, én
pedig éhen halok meg! Fölkelvén elmegyek az én atyámhoz, és ezt mondom néki:
Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened. És nem vagyok immár méltó, hogy a
te fiadnak hivattassam; tégy engem olyanná, mint a te béreseid közül egy!
És felkelvén,
elméne az ő atyjához.
Mikor pedig
még távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve, és oda futván,
a nyakába esék, és megcsókolgatá őt.
És monda
néki a fia: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened; és nem vagyok immár
méltó, hogy a te fiadnak hivattassam!
Az atyja pedig
monda az ő szolgáinak: Hozzátok ki a legszebb ruhát, és adjátok fel rá; és húzzatok
gyűrűt a kezére, és sarut a lábaira! És előhozván a hízott tulkot, vágjátok le,
és együnk és vígadjunk. Mert ez az én fiam meghalt, és feltámadott; elveszett,
és megtaláltatott. Kezdének azért vígadni.
Az ő nagyobbik fia pedig a
mezőn vala: és mikor hazajövén, közelgetett a házhoz, hallá a zenét és tánczot.
És előszólítván egyet a szolgák közül, megtudakozá, mi dolog az? Az pedig monda
néki: A te öcséd jött meg; és atyád levágatá a hízott tulkot, mivelhogy egészségben
nyerte őt vissza. Erre ő megharaguvék, és nem akara bemenni. Az ő atyja
annakokáért kimenvén, kérlelé őt. Ő pedig felelvén, monda atyjának: Ímé ennyi
esztendőtől fogva szolgálok néked, és soha parancsolatodat át nem hágtam: és
nékem soha nem adtál egy kecskefiat, hogy az én barátaimmal vígadjak. Mikor
pedig ez a te fiad megjött, a ki paráznákkal emésztette föl a te vagyonodat, levágattad
néki a hízott tulkot. Az pedig monda néki: Fiam, te mindenkor én velem vagy, és
mindenem a tiéd! Vígadnod és örülnöd kellene hát, hogy ez a te testvéred meghalt,
és feltámadott; és elveszett, és megtaláltatott.
A tékozló fiú példázatának
nehány aspektusáról próbálnék valamit mondani – megeshet, nem a
legfontosabbról, nem a legpontosabban, de hát nem is vagyok egy a Biblia írói
közül.
A tékozló fiúnak lehettek otthon kapcsolati problémái:
atyja iránt és bátyja iránt. S nemigen jeleskedhetett a konfliktuskezelésben,
mert nem tudta ezeket feldolgozni: Kikérte örökségét, és „elmenekült”
otthonról.
Hogy miféle konfliktusok vezethettek oda, hogy
megromlottnak érezte otthoni kapcsolatait, erre nézvést sejtéseink bár
lehetnek, de szerintem nem érnek annyit, hogy ezekre fecséreljem az időt.
Fontosabbnak érzem az alábbiakat: bár a kisebbik fiú
elsősorban atyja előtt (másodsorban talán bátyja miatt?) érezte feszélyezve
magát – talán valami ösztönös mélységben megsejthetett valamit abból, hogy az
igazi problémát önmagában hordozza. Hogy nem annyira az atyjával való
kapcsolata az, ami miatt gondjai vannak, hanem önmagával van baja.
Úgy sejtem, ha csak az lebegett volna lelki szemei előtt,
hogy atyámmal nem férek össze – az szüntelenül megújuló és soha meg nem oldódó
konfliktusok sorát hozta volna magával, ami másfajta „tragédiával” szokott
végződni, mint az itt megtalálható otthonról való elmenekülés. Mintha tudat
alatt ott munkált volna benne valami olyasmi gondolat, hogy nekem először
önmagammal kell tisztába jönnöm, hogy a többi kapcsolatom is a helyére kerüljön.
Aligha volt ez tudatos belátás és tudatos választás a részéről – de ráérzett
mégis arra, hogy neki ezt nem az atyjával (és nem is a bátyjával) kell újra meg
újra „lemeccseznie”, mert ez nem old meg semmit.
Talán azért merek erre gondolni, mert az atya, mint egy
igazi Atya – szerintem nemcsak, hogy átlátta, de szinte tudta is ezt. Számomra
erre vall az, hogy atyja helyrepofozás, kioktatás, törvényre való hivatkozás
helyett megosztja köztük a vagyont és odaadja kisebbik, leendő tékozló fia
kezébe az eltékozolni való(!) vagyont.
A fiú pedig elmegy, hogy új közegben próbálja ki magát –
hogy ott éljen, ahol nincsenek jelen azok, akikkel korábban nem vagy rosszul
működött a kapcsolata, akikkel ezelőtt akár naponta konfliktusok sorát élhette
meg.
És itt ébred rá, hogy bár most lekerült a válláról az
otthoni dolgok terhe, mégsem képes „felépíteni magát”. Emberi énjének
tartóelemei itt, az idegenben talán még nagyobbat reccsennek, mint amekkorát reccsentek
odahaza, a mindennapi összeütközésekben. Becsapják, cserbenhagyják, eldobják, a
létra földbeásott alsó foka alá helyezik: recseg és törik énjének megannyi
tartóeleme.
És itt látja meg, hogy neki nem ezekre volt szüksége. Nem
azáltal válik önnön magává, amit atyja ellenében, vele vitatkozva, az ő
értékeit meghaladva épít önmagába.
Hiszen nincs más ép elem az egész lereccsent
tartószerkezetben: én-szerkezetben, csak egy: AZ ATYA SZERETETE.
És elindul, hogy akkor erre az egyre támaszkodjon csupán!
S az az atyai szeretet, amely
elengedte őt, hadd találjon rá gyenge önmagára, hadd értse meg önnön
értetlenségét, mint konfliktusainak forrását: k i t a r t. „Mikor pedig még
távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve”.
Az atya várta a fiát, mindennap várta. (Mert ezzel adott
neki erőt, hogy ne törjön végképp össze, míg saját hülyeségének súlya alatt
szakadnak be saját énjének fontosnak hitt tartóelemei – és ezzel adott neki
célt: hogy tudja, van hová h a z a t é r
n i e.)
Persze, fontos volt az is, hogy a fiú meglátta saját
bűneit, fontos volt az is, hogy meg, illetve be tudja vallani azokat. De nem az
atya miatt, hanem önmaga miatt – a saját „gyógyulása” végett. A Bűnbánat és –Megvallás
soha nem lehet ön-megváltó! Az atya nem várta be a bűnvallás előre fogalmazott,
átgondolt szavait – hanem FUTOTT gyermeke elé!
És megbocsájtó szeretetét SEM szavakban írta le, vagy
írta körül. A hazatérő bűnösnek nem teológiára volt szüksége (még csak nem is
lelkigondozásra – ha szabad így mondanom), hanem MEGBOCSÁJTÁSRA! Az atyai
szeretetnek a fiú szerint kilazult gerendája ez által „zökkent vissza” igazi
helyére – ahol mindig is ott volt(!), csak az önmagával problémázó fiú elől
éppen ezt a TÉNYT fedték el a saját problémái.
Én pedig azt hiszem, hogy a mi
konfliktusaink és problémáink is valahogy így működnek.
(Mindennek megértésében nem
csekély szerepet játszott a Biblia Hebraica egy kódolt üzenete. A Biblia héber
nyelvén valójában egy és ugyanazon gyök származékaként jelenik meg négy dolog:
1. a mátka, 2. a felebarát, 3. a pásztor és 4.-ként a ROSSZ.
Ezek közül az első háromban
nem nehéz felfedezni a valamilyen formájú „kapcsolat/elköteleződés” formáit.
Nagy talány a 4. jelentés-forma. Telefonos és Skype-os segítségkérések után úgy
nézett ki, hogy ez lehet „az elszakadt/elengedett mentőkötél”, vagy „a csak rád
hurkolt/hurkolódó kötél” – utóbbi az alábbi kép szerint:
Mégis azt kell mondjam: e
negyedik jelentéstartalom nem az elengedett, megszakadt, vagy hiányzó kapcsolat
képe – hanem inkább olyasmi, ami a tékozló fiúval történt, aki saját magától
nem látta meg, hogy az atya kapcsolatban van ővele még akkor is, amikor ő azt
hiszi magáról, hogy minden kapcsolatot megszakított atyjával.
És talán ez különbözteti
meg az embert az Emberfiától. Mi beleszületünk abba a helyzetbe, ahol saját
magunk takarja el előlünk, hogy az Atya – bár kiűzte az Édenből engedetlen
fiait, bár megátkozta miattuk a Földet, bár rájuk bocsátotta a halált -, de
ezekkel is a saját kezében akar tartani bennünket. Beleszülettünk ebbe, észre
sem vesszük – nem is fáj. Bezzeg az Emberfiának az okozta a legnagyobb
fájdalmat a kereszten, amikor így kellett kiáltania:
Márk. 15,34
És kilencz órakor fennszóval
kiálta Jézus mondván: [Zsolt. 22,2.] Elói, Elói! Lamma Sabaktáni? a mi
megmagyarázva annyi, mint: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?
De az Emberfia kibírta ezt
a túlterhelést is – a halál nem győzhette le és nem roppanthatta össze Őt, mert
számára nem vált soha láthatatlanná az Atyának szeretete – s ezért idézte éppen
a 22. Zsoltárt, amely eképpen végződik:
Zsolt. 22,29-32.
Mert az Úré a királyi hatalom,
uralkodik a pogányokon is. Esznek és leborulnak a föld gazdagai mind; ő
előtte hajtanak térdet, a kik a porba hullanak, és a ki életben nem tarthatja
lelkét. Őt szolgálják a fiak, az Úrról beszélnek az utódoknak. Eljőnek s
hirdetik az ő igazságát az ő utánok való népnek, hogy ezt cselekedte!
2013. augusztus 18., vasárnap
amikor az Igéről beszélek...
Jel. 22,13-21. (Jel. 22,17.)
Én vagyok az Alfa és az Ómega, az első
és az utolsó, a kezdet és a vég”. „Boldogok, akik megmossák ruhájukat, mert
joguk lesz az élet fájához, és bemennek a kapukon a városba. Kívül maradnak az
ebek, a varázslók és a paráznák, a gyilkosok és a bálványimádók, és mindenki,
aki szereti és cselekszi a hazugságot! Én, Jézus küldtem el angyalomat, hogy
ezekről bizonyságot tegyen nektek a gyülekezetek előtt. Én vagyok Dávid gyökere
és új hajtása, a fényes hajnalcsillag”.
A
Lélek és a menyasszony így szól: „Jöjj!” Aki csak hallja, az is mondja: „Jöjj!”
Aki szomjazik, jöjjön! Aki akarja, vegye az élet vizét ingyen!
Én bizonyságot teszek mindenkinek, aki a
prófécia eme könyvének beszédeit hallja: Ha valaki hozzátesz ezekhez, arra az
Isten azokat a csapásokat bocsátja, amelyek meg vannak írva ebben a könyvben;
ha pedig valaki elvesz e prófétai könyv igéiből, attól az Isten elveszi
osztályrészét az élet fájából, a szent városból és mindabból, ami meg van írva
ebben a könyvben. Így szól az, aki ezekről bizonyságot tesz: „Bizony, hamar
eljövök”. Ámen. Jöjj, Uram Jézus! Az Úr Jézus kegyelme legyen mindnyájatokkal!
Ámen.
KT! A héten egy eljegyzéshez kellett
Igével készülnöm, s rászorított a feladat, hogy megpróbáljam áttekinteni, mit
mond a Szentírás a mátkáról, a menyasszonyról. Így jutottam el a textusként
felolvasott Jelenések könyvebeli igevershez is.
Azt tudjuk, hogy Jézus egyik
példabeszédében magát vőlegénynek, tanítványait pedig a násznépnek nevezte: És
monda nékik Jézus: Vajjon szomorkodhatik-é a násznép a míg velök van a
vőlegény? De eljőnek a napok, a mikor elvétetik tőlök a vőlegény, és akkor
bőjtölni fognak. (Mát. 9,15.) De ha ez világos is, akkor is nyitva
marad a kérdés: hol marad a menyasszony?!
Persze mi már tudhatjuk, szintén a
Jelenések könyvéből: És jött egy a hét angyal közül, akiknél a hét pohár
volt, telve a hét utolsó csapással, és így szólt hozzám: „Jöjj, megmutatom
neked a menyasszonyt, a Bárány feleségét”. (Jel. 21,9.) – hogy e
menyasszony nem más, mint akit az angyal valóban megmutatott János apostolnak: És
elvive engem lélekben egy nagy és magas hegyre és megmutatá nékem azt a nagy
várost, a szent Jeruzsálemet, a mely Istentől szállott alá a mennyből. (Jel.
21,10.)
A mennyei Jeruzsálemről pedig a
legtöbben tudjuk már, hogy az Krisztus dicsőséges, mennyei anyaszentegyházának
a képe és eljövendő helye is.
Itt azonban álljunk meg egy pillanatra.
Mert ha így mondjuk, akkor egyszerre mondjuk róla azt is, hogy anya, és azt is,
hogy menyasszony. Már pedig, ha már sok helyütt nem is, de legalább nálunk,
faluhelyt, még csak megnézik az olyan menyasszonyt, akinek fehér ruhája
derekánál látszik, hogy már anyává tették! Hogyan lehetne ilyen épp az a
keresztyén anyaszentegyház, amelyet nemcsak mondunk szentnek, tisztának,
Istenhez illőnek, de hisszük, hogy olyannak is kell lennie?!
Tudom, hogy eszünkbe juthat Jézus
Krisztus földi édesanyja, Mária, aki egyszerre volt szűz jegyese Józsefnek, és
viselője a megszületendő Messiásnak. Itt azonban nem egészen erről van szó.
Hiszen Isten Igéje világos és egyértelmű különbséget is tesz az itt, e Földön
élő, küzdő egyház, és amaz eljövendő, mennyei, megdicsőült közösség között.
E földi anyaszentegyház olyan, mint egy
földi édesanya: fájdalommal szüli magzatait és még jobban fáj, amikor elveszíti
őket, ahogy szokás: felnő a gyermek és kirepül a fészekből. Kikonfirmálnak a
fiatalok, tanulás és munka után menve otthagyják akár a szülőfalut, akár az
anyaföldet is, és magukra maradt öreg anyókák képe mutatja a magára hagyott
anyaszentegyházét is.
Földi férjei, az elöljárók nem mindig
tartják be a figyelmeztetést, hogy egyfeleségűek legyenek. És itt nem az elvált
és újranősült lelkészekre gondolok. Hanem azokra, akiknek az anyaszentegyház
mellett másodfeleségük is van: beálltak a pénz, a hatalom, a politika
szolgálatába. Az ilyen házasságokból születnek aztán az Izmaelek: az egyház
kötődése az emberi érdekekhez, kiszolgáltatottsága a pénznek és a politikának.
De van ennél rosszabb is: amikor a
korszellemmel jegyzik el magukat. Ebből rendre idétlen születik: egyneműek
megesketése a reformátor elődök által épített templomban, vagy együtt-imádkozás
olyan pogány, bálványhitű emberekkel, akik amúgy Krisztusnak ellenségei.
S a korszellem nevében ki akarják
követelni tőlünk is, hogy a szeretet jegyében mi is ilyen toleránsak legyünk, s
a Krisztus Úrban megvalósuló igazi közösséget ilyen ökumenikusnak nevezett,
emberi próbálkozásokra cseréljük le.
Ezért nem lehet csodálkozni, hogy a
keresztyén anyaszentegyház mindinkább a terhei alatt roskadozó, egyre inkább
tehetetlenné váló édesanyára hajaz. És azon sem, hogy egy olyan házból, ahol az
édesanyát saját férje sem tiszteli, gyermekei is belerúghatnak – mindenki
menekül, mert ez minden, csak nem az a bizonyos édes otthon.
Bizony, ennek az édesanyának vannak ám
csak tékozló fiai! De ha most büszkén kihúzzuk magunkat, hogy mi viszont itt
vagyunk a templomban, mi nem mentünk el, mi nem szórtuk disznók elé a gyöngyöt
és szélbe az anyai örökséget – akkor emlékezzünk meg a tékozló fiú példázatának
második feléről, ahol kiderül, hogy az otthon maradt gyermek, csöppet sem volt
jobb tékozló öccsénél, sőt!
Más példázatot is adott eléjök,
mondván: Hasonlatos a mennyeknek országa az emberhez, a ki az ő földébe jó
magot vetett; De mikor az emberek alusznak vala, eljöve az ő ellensége és
konkolyt vete a búza közé, és elméne. Mikor pedig felnevekedék a vetés, és
gyümölcsöt terme, akkor meglátszék a konkoly is. (Mát. 13,24-26.)
Így olvassuk Jézus példázatát, és olykor
elhisszük, hogy ez a közénk keveredett, az ellenségtől jött zabigyerekekre
vonatkozik – mert hát a mi édesanyánk, anyaszentegyházunk csak nem szülhet
ilyen gyermekeket?!
Pedig ha így értjük: félreértjük és
félre is magyarázzuk. Azt már a magvető példázatából tudjuk, hogy a termőföld a
mi szívünk – és Megváltónk itt arról beszél, hogyan kerülnek szívünkbe a gonosz
gondolatok. Úgy, hogy emberként alszunk: nem figyelünk sem önmagunkra, hogy nem
környékez-e veszedelem, nem figyelünk Istenre sem, nem próbálna-e felébreszteni
és védekezésre buzdítani – csak arra csodálkozunk rá, hogy szívünk védtelenségének
de furcsa gyümölcsei is teremnek: nem búza, hanem konkoly – nem hitvallás,
hanem hiteltelenség.
S amikor a helyet fokozódik, akkor eme
édesanya házában is beteljesedik az a mikeási prófécia, amelyet maga Jézus is
idézett: Mert a fiú bolondnak tartja atyját, a leány anyja ellen támad, a
meny az ő napára; az embernek saját háznépe az ellensége. (Máté
10,36 – Jézus is ezt mondja!) (Mik. 7,6.)
Mert emberszívünk megosztott: belül –
ott, ahol kapcsainknak és kötelékeinknek mennyei Atyánkhoz kellene fűződniük, s
e helyett oly gyakran csak a Kísértő akasztja belénk horgát. Mert az első
emberpár az első bűnnel eltépte azt a köldökzsinórt, amelyen át egészen az új
életre újonnan való születésig táplált volna a kegyelem, s azóta születik
bűnben az ember – vagyis az Istennel való éltető kapcsolatot nélkülözve. Ez az
alapbetegség jelentkezik aztán olyan tünetekben, hogy a földi gyermekek sem
édesanyjuk, sem az anyaszentegyház iránt nem tudnak sem hálásak, sem tisztelettudók
lenni, s ezért válik az embernek saját háznépe az ellenségévé.
De nem egy becsapott, megalázott,
félreállított, megtagadott édesanya sír föl Pál apostol szavaiban: El nem
hagyván a magunk gyülekezetét, a miképen szokásuk némelyeknek… (Zsid.
10,25.) Ez már a menyasszony szava, aki elküldi meghívóját a menyegzőre, és
szeretne együtt örvendeni meghívottaival.
Hiszen mintegy néki íródott az ígéret: Mert
meg van írva: Ujjongj te meddő, ki nem szűlsz; vígadozzál és kiálts, ki nem
vajudol; mert sokkal több az elhagyottnak magzatja, mint a kinek férje vagyon.
Gal. 4,27
A mennyei Jeruzsálem még nem anya, még
csak vár a lakodalomra, mégis sokkal több lesz a gyermeke, mint a földi
anyaszentegyháznak – így kellene értenünk? Akkor a földi anyaszentegyház csak
afféle béranya, amilyet itt a földön gazdag emberek meg szoktak venni, hogy az
viselje a terhesség súlyát, a szülés fájdalmát, s ők már csak a kész gyermeket
kapják?!
Nem, KT! És még egyszer: nem! Az
anyaszentegyház nem egy kizsarolt és félredobott édesanya, aki fájdalommal szül
a hiábavalóságra. Annak csak mi látjuk akkor, amikor egymásra nézünk! Mi
viselkedünk úgy, mint azok a gyermekek, akik előtt nincs becsülete az
édesanyának!
De ettől még a Krisztus egyháza
kősziklára épült valóság! Jegyese győzelmének erejében és örömében részesülő
Mátka. Akinek mindörökre szól az ígéret: Mert ahogy az ifjú elveszi a
hajadont, úgy vesz el téged, aki felépít; ahogy a vőlegény örül
menyasszonyának, úgy örül majd neked Istened. (Ézs. 62,5.)
És gyermekei, akik az újjászületés
fürdője és a Szentlélek érintése által válnak azzá, igenis különböznek a
többitől: Erről ismerhetők meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei:
aki nem cselekszi az igazságot, nem az Istentől van, és az sem, aki nem szereti
a testvérét. (1Jn. 3,10.)
Ezért hallotta azt János a mennyekben,
hogy a Lélek és a menyasszony együtt szólnak, és együtt hívnak: mert a Lélek
szüli újjá, Krisztusban élővé és ezzel együtt örökké élővé a tékozló és az
édesanyáról megfeledkező fiakat is.
Csodálatos evangélium, a megváltó Úr Krisztus
életre szóló, örök tervének fénye sugárzik ránk ez igéből. Az a meghívás, amely
egykor csupán a jeruzsálemi templom udvarán hangzott fel: Az ünnep utolsó
nagy napján pedig felálla Jézus és kiálta, mondván: Ha valaki szomjúhozik,
jőjjön én hozzám, és igyék. (Ján. 7,37.) S most Már a Lélek és a
menyasszony együtt hirdetik ezt, hogy minden lelkében szomjazó ember, aki
víznek vélt délibábok után futva magára hagyja, sőt megbántja édesanyját –
mégis élő és éltető vízre találhasson, s a kínzó szomjúságból kijózanodva, meg
tudja csókolni azt a kezet, amelyet megütött. – Ámen. -
2013. június 18., kedd
1 kudarthot vallott kerke sirámai
Mottó: „Akkor most mintamókus, vagy
tintamókus legyek?” (egykori önmagam)
Rövidre, ám
fölöslegesre sikerült Elöljáróbeszéd
(
:p )
Ilyen forróság idején mindig megzápul a zagyam ;-).
Ezért ilyenkor záp dolgokkal foglalkozom. Csakhogy ki ne essek a
stílusból! (És akik azt fogják kérdezni: Mi ez a stílus? Mi
ez a hozzáállás!? - azoknak csak azt mondhatom: még jogom van
hozzá. Még nem vagyok perfekt keresztyén, csak ref-es,
feltételesen szabadlábon...)
A
Reposzt oldala
(http://reposzt.hu/blog/köntös-lászló/2013-06-15/kudarcot-vallott-keresztyénség)
hívta
fel a figyelmemet a következő írásra:
http://hafr.blog.hu/2013/06/08/a_keresztenyseg_kudarca.
Aztán
gyorsan kiderült, hogy nem csupán a Reposzton folyik a riposztozás,
hanem Béndek Péter, az első írás szerzője a saját blogján meg
is válaszolta a felhozottakat:
http://hafr.blog.hu/2013/06/16/ket_valasz_keresztenyseg_ugyben#comments
.
„Az
ok végtelenül egyszerű: nincs
meg a hit, ami képessé tesz a szeretetre.
(*)Az
Úr Jézus nem azért jött el, hogy figyelmeztessen az emberi
létezés alapvetésére, miszerint az Isten képére és
hasonlatosságára teremtettünk, hanem azért, hogy megváltson
abból a közegből, amelyben nem működhetett univerzálisan a
zsidók (és a szekuláris hellén filozófia) által ápolt
hagyomány:
a tisztelet hagyománya. A
kereszténység az egymás iránti tisztelet helyett
a szeretetre építette
-- ha tetszik -- a szociológiáját.”
|
(*kiemelés
tőlem)
–
mondja
írása nyitányaként Béndek Péter. No
persze! ;) Azt is, hogy ebben
a focicsapatban nincs meg a lendület, amivel győzhetnének,
ki más mondhatná meg a legautentikusabb módon, mint személyesen
maga A Szurkoló (aki sörösüveggel a pocakján, a kanapén
terpeszkedve nézi TV-n a mérkőzést) – A Szurkoló, aki az
ellenfélnek szurkol.
De
óh jaj, ó mé
infelíce!
- miket beszélek én itt?! Hát nem azt kellett volna mondanom,
hogy:
Hálásan köszönöm
Béndek Péter, hogy az élet nagy gondjait vizsgáló
obszervatóriumából magasztos pillantását méltóztatik ide
alantra vesztegetni, ahol alantas keresztyének (és még alantasabb
reformátusok) nyüzsögnek, s vétik el egyfolytában percemberke
életük aprócska célocskáit! Taníts meg hát rá, mi végre
vagyunk, hiszünk, küzdünk s tévedünk!
Mert ki tudhatná
jobban a hit hiányát, mint aki külső szemlélőként személyes
elfogultság nélkül, objektíven mérlegel, s igazán szét tudja
választani az ocsút és a magot. Hogy tudhatnánk mi, önnön
hitünk/hitetlenségünk foglyai s rabjai, túllátni az önként
vállalt rácsokon, ahová a Tiszta Ész napsugara csak szűrve
hullik, erejét vesztett madárként?!
Azért
hadd jegyezzem meg – akár csak így, magamnak...
– hogy
a keresztyénséget szociológiaként
tételezni és vizsgálni, számomra olyan, mint mérlegen mérni a Π
hosszát, vagy filozófiai értekezésbe foglalni a vadlovak
szabadsági fokának színét. Van benne valami, főleg annak, aki
csak mérleget ismer (vagy
a közismert kalapácsként mindent szögnek néz).
Szerzőnk
hozzáállását azonban nem csupán az eddig említett két pont
jellemzi. Attól tartok, témaválasztását tekintve is árulkodó
lehet alábbi „coming
out”- ja: „Engem
ráadásul, bevallom, nem érdekel a teológia, mert amit az egyik
hívő rokonom a fejemre hányt egy hasonló beszélgetés alkalmával
-- hogy ti. ahhoz előbb hinni kell, hogy az ember Istenről
hitelesen tudjon beszélni --, azt egyszerűen tévedésnek tartom.”
Ahhoz, hogy az ember
Istenről tudjon beszélni – nos ez az, amihez nem alapfeltétel a
Benne való hit. Ahhoz, hogy az ember Istenről bármit el
tudjon/merjen mondani – ehhez alapfeltétel az Iránta való
hitetlenség. De ahhoz, hogy az ember Istenről hitelesen tudjon
beszélni – nos ehhez alapfeltétel az az Istennel való kapcsolat,
amit mind-közönségesen hitnek szoktunk nevezni. Egy orvos
beszélhet kvázi-hitelesen olyan betegségről, amit még a
praxisában sosem kezelt. Egy matematikus beszélhet egészen
hitelesen olyan matematikai rejtélyről, amit még sem ő, sem mások
nem oldottak meg. De el tudná képzelni, hogy Nem Tom Kentuckyból
hitelesen tudna beszélni az Ön feleségéről, úgy hogy még a
Facebook-profilját sem nézte meg soha??
De
hagyjuk ezt. Rögeszmecsere lesz csupán, és per pillanat több
virágföldre nincs szükségem (és különben se vagyok benne
biztos, miféle virágok szöknének szárba ilyen rögök közül).
Béndek Péter – a Köntös Lászlóhoz címzett
válaszában – megnevezi, hogy mit tart lényegesnek (és válasz
nélkül maradtnak) írásából, ekképpen:
„Még
egyszer hangsúlyozom, Ön a posztom állításával, miszerint a
zsidóság jobban betölti a léte funkcióját, mint a
kereszténység, nem foglalkozik, vélhetően, mert -- vagy
legalábbis ez tűnik ki a szavaiból --, nem kapta egy nyolcszáz
oldalas könyv anyagát egy posztban. Hozzáteszem, ez a
szimpatizáns olvasata az Ön reakciójának. Egy másik olvasat
azonban lehetne az, hogy Ön nem tud mit kezdeni a látlelettel,
nem elsősorban a látlelet mélysége miatt (nem is olyan mély
persze), nem is a meglepő volta miatt (bár éppen lehetett
meglepő Önnek), hanem mert nem is érti a probléma lényegét.
A probléma ugyanis -- hogy a kereszténység nem tölti be az
Isten által rendelt funkcióját a világban -- nem
priméren teológiai probléma, hanem szociológiai és
kulturális,
amint fel is hívtam rá a posztban a figyelmet. Ha nem így
lenne, akkor Önöknek valóban elég lenne közzétenni a
dogmatikát, és mindenkinek vigyázzállásban kellene hinnie. A
hit nyilván "misztérium", de az egyre inkább
luxuscikknek tűnő misztériumon túl a hit valóságának a
társadalomban kellene megmutatkoznia, ez
a hit hermeneutikájának legbiztosabb pontja. Csak a
szeretet uralmából (sikerességéből) támadhat stabil
keresztény hit, különben a hit nem keresztény, hanem privát
narkotikum vagy -- ha megnyilvánul -- eksztatikus ömlengés.”
|
Tisztelettel –
vagy anélkül :p – jelzem, igenis volt ott válasz. Gyengébbek
kedvéért be is idézem:
„De az
általában vett keresztyénség történelmi kudarcáról
tényként beszélni, összevetve egy másik, ráadásul a zsidó
vallással, nagyon rossz üzenetet hordozó vállalkozás. Ez
ugyebár a keresztyénség mint olyan, széles nyilvánosság
előtti (köszönet az index-nek) verbális kivégzése. Közösségi
karaktergyilkosság. Felteszem, a szerzőnek nem ez volt a célja,
de ezzel a keresztyénség feletti nyilvános morális ítélettel
mégis csak több is, és más is történt, mint az általam
vélelmezett eredeti szándék. Ha valakinek efelől kétségei
lennének, a cikk címében szereplő vallást cserélje ki
bármely más vallásra. „Az iszlám kudarca; A zsidó vallás
kudarca; A buddhizmus kudarca; A hinduizmus kudarca”. Mármint
történelmi kudarca. Nos, ilyet nem mondunk. Nem csak az
évezredes múlt miatt, amely önmagában tiszteletet érdemel,
lett légyenek eme vallások bármilyenek is, hanem mert még az
emberiség vallásilag (is) meghatározott történelmének a
részei és részesei vagyunk. Illő alázattal inkább csak
annyit mondjunk, hogy nem tudjuk pontosan, mi történik az
emberiséggel a világvallások történetében.”
|
Mi tagadás, el
kell ismernem, ez t é n y l e g NEM az a válasz, amit Péter
hallani akart. (Legalábbis reakciójából ítélve.)
No,
folytassuk: „...Ön
a
posztom állításával, miszerint a
zsidóság jobban betölti a léte funkcióját, mint a
kereszténység,
nem foglalkozik...” Hadd
jegyezzem meg, ha a poszt kívánt állítása ez lett volna, jobban
örültem volna, ha ennek több nyomát találom.
A
poszt tulajdonképpen főhelyre kiemelt gondolata ugyanis „a
keresztyénség tradicionális zsidógyűlölete”.
Nos, ezért mondta Szajuz püspök azt, hogy:
Olyan
kőkemény antiszemitizmus húzódik meg mögötte, és olyan
ostobán provokatív, hogy szinte nem is titkolja. Csak azt
találgatom, hogy melyik Nietzsche-koktélból kavarta ki ezt a
sületlenséget! Régi recept ám ez! S hogy az Index
multiplikálja? Nem csodálom. Annyi gyalázkodás után, végül
is az 1000 leütés neo-nietzsche-je (mit ne mondjak: neo-nácija)
tűnhet az utolsó értelmes szónak - az Index számára... Ami
azonban értelem - az ezen túl van. Ez itt zsákutca.
|
El
tudom fogadni, hogy ez nem volt zene Péter füleinek. Pláne ha még
hozzáteszem a következő javaslatomat is: A „megélhetési
bűnözés” analógiájára be lehetne vezetni a „megélhetési
gyűlölködés” leírását is.
Mert ugyanis akinek
a keresztyénségből, és annak tradíciói közül a
legszembeötlőbb a „zsidógyűlölet” - az szerintem aligha
békességben jár és békét munkál, hanem inkább épp
ellenkezőleg. És felteszem, nem hobbiból, mint a bélyeggyűjtő,
nem elhivatottságból, mint az önkéntes tűzoltó...
De nem az a dolgom,
hogy feltételezések foltjával fröcsköljem tele Péter
makulátlanul ragyogó öltönyét. És írását.
Azonban még egyszer
vissza kell térnem arra a megállapításra:
„A
probléma ugyanis -- hogy a kereszténység nem tölti be az Isten
által rendelt funkcióját a világban -- nem
priméren teológiai probléma, hanem szociológiai és
kulturális...”
|
Vissza
kívánok még térni e mondat (általam feltételezett és súlyosnak
tartott) igazságtartalmára is – ám most arra a különbségre
szeretnék utalni, amely – legalábbis szerintem – nagyon is
fennáll: a keresztyénség Isten által rendelt, emberek
által elképzelt és társadalmi közegbe beágyazottan hordozott
funkciói között.
Ha
veszünk – legyen egyszerű a példa – egy 10 cm-es élhosszúságú
acél kockát, akkor annak különböző tulajdonságait
határozhatjuk meg – mégpedig annak függvényében, hogy milyen
eszköz áll a rendelkezésünkre.
De,
nem a mérlegen, a colstokon, az Ohm-mérőn stb. múlik mindez.
Hanem alapból azon, hogy ki milyen eszközt szerez be, hoz magával
– mert előzetesen már van egy elképzelése, hogy mit akar majd
kezdeni azzal, amivel találkozni fog, és azt kívánja majd
ellenőrizni, hogy mennyire illik be, vagy lóg ki az adott dolog az
ő kívánalmai köréből.
Ha
viszont az „Isten által rendelt funkciót” kívánjuk tárgyalni,
mérni, akkor nem a magunk műszereit és nem az azokat megalapozó
elvárásainkat kell elővenni. Mert akkor colostokkal mérjük a
színt és literrel a Lelket!
A
magam részéről úgy gondolom, ebből származik az a közkeletű,
és itt is felelevenített félreértés, mi szerint a vallás az
ember ópiuma: „....privát
narkotikum vagy -- ha megnyilvánul -- eksztatikus ömlengés.”
Aki
a társadalom gazd-pol. (marxista) mozgatórugóit vizsgálva veszi
szemügyre a vallásos ember bizonyos magatartás- és
megnyilvánulás-formáit, ezt fogja mondani, mert ezt tudja mérni.
Ahhoz,
hogy a keresztyénség „Isten által rendelt funkciójáról”
tehessek megállapítást, ehhez való mérőeszközzel kellene
rendelkezzek. És ahogyan a tömeget tömeggel, az erőt erővel, a
térfogatot térfogattal mérjük, a hithez is egyetlen „mérőeszköz”
létezik: a hit. Ha ez önellentmondás, akkor önellentmondás az
is, hogy a kilogrammot kg-mal mérjük!
(Mellesleg:
tessék megpróbálni mással mérni a dolgokat – és megnézni, mi
marad az így felépülő és funkcionáló technológiából és
használóiból! - Kb. annyi, mint azokból a keresztyénekből, akik
a hitet pénzzel, hatalommal vagy befolyással akarják mérni, és
így építik ki „technológiájukat” - de valahol Ön, kedves
Péter, Ön is erről beszél...)
És
akkor én itt és most abba is hagynám. Eddig se volt valami nagy
kedvemre ez az írás … nehéz a felebarátomat hülyének tartani
(még akkor is, amikor maga teszi magát annak) – tudva, hogy
esetleg én vagyok a nagyobb! :P
De
minek is jutottam idáig? Talán azért, hogy lássam, megízleljem
és belássam: tényleg ez a keresztyénség csődje – pontosabban:
az én csődöm (elvégre nem én vagyok egy személyben a
keresztyénség!). Csőd az, ha felveszem ugyanazt a hajítófát,
amivel megdobtak, s a helyett, hogy kemencébe raknám, hogy kenyeret
süssek, legyen mit visszadobnom, egyszerűen azzal vágok vissza.
Lehet, hogy így egyszerűbb, lehet, hogy nagyobb médiafigyelmet
lehet nyerni ezen az áron. Csak épp közel sem lehet „az Isten
által rendelt funkciónak” megfelelően cselekedni.
Ezért
meg fogom próbálni az írás egy másfajta olvasatát egy másfajta
módon is megválaszolni.
Üdvözlettel:
akárki
(tudniillik
Nevem Senki – de ha valaki lenne, az sem számítana!)
2013. április 9., kedd
1Kor.
2,12
„Mi
pedig nem a világ lelkét kaptuk, hanem az Istenből való Lelket, hogy
megismerjük mindazt, amit Isten ajándékozott nekünk.”
Élt valahol ezen
a világon egy zongorista, és élt egy császár is. A zongorista szívében hit élt
és játékával Istent magasztalta. A császár szívében gőg volt és irigység -
féltékeny volt Istenre, mert, hogy lehetne nagyobb úr nála az, akit még senki
sem látott.
A zongoristát a
világ minden sarkába hívták, hogy játékában gyönyörködjenek. Még istentagadó
országok hitetlen vezetői is elnézték neki, hogy koncertje elején imádságra
kulcsolja kezét, és előadása végén Isten dicséretére emeli fel azt.
Egyszer ezt a
zongoristát meghívta ez a császár, hogy palotájában játsszon, gyönyörködtesse
őt és udvarának minden tagját. A zongorista ezt a meghívást is elfogadta. A
fényes ruhákba öltözött előkelőségek előtt egyszerű fekete frakkjában leült a
zongora mellé, imádságra kulcsolta kezét, majd olyan tökéletesen játszotta a
zongoraműveket, hogy még a császár szeméből is örömkönnyek hullottak.
Az előadás végén
a császár maga elé rendelte a művészt és így szólt hozzá:
-
Olyan
feledhetetlenül játszottál ma, hogy császári módon kívánlak érte
megajándékozni.
-
Mit adhatnál
császárom, annál többet, hogy Istent dicsérhettem a te udvarod előtt? kérdezte
a zongorista.
-
Hát azt, hogy
soha többé ne játszd ennél rosszabbul a zongoraműveket! - mosolyodott el
kegyetlen mosollyal a császár.
-
Hogy volna ez
lehetséges? hitetlenkedett a zongorista.
-
Mi sem
egyszerűbb ennél - intett a császár, és levágatta a zongorista két kezét.
Róm.
6,23
„Mert
a bűn zsoldja a halál, az Isten kegyelmi ajándéka pedig az örök élet Krisztus
Jézusban, a mi Urunkban.”
Élt ezen a
világon valahol egy tudós is, aki műkezeket készített azoknak az embereknek,
akik valamilyen szerencsétlenségben elveszítették a karjukat. Halott a
zongorista esetéről - s mivel hallotta őt játszani, elhatározta, hogy megpróbál
segíteni rajta.
Visszavonult hát
laboratóriumába, és elkészítette a világ legtökéletesebb műkezét, amelynek
elektródáit viselőjének agyába ültették, és látása irányította azt. Amikor
elkészült művével, üzent a kezek nélkül maradt zongoristának, és felajánlotta,
hogy elvégzi rajta a műtétet.
A bonyolult
műtét sikerrel járt, s a zongorista a gyógyulás után újra ki tudta nyújtani
fémből és műanyagból készült érzékeny ujjait, s képes volt velük játszani. Nem
is akárhogy: bármilyen kottát tettek elé, a szemén át látott kép vezérelte a
műkezet, és mindent hibátlanul és teljes pontossággal játszott le a
billentyűkön.
A tudós világsikerhez
jutott vele, és a világ leggazdagabb emberei fizettek elképzelhetetlenül nagy
összegeket azért, hogy ők is ilyen csodakézhez jussanak.
Egyedül a
zongorista nem volt elégedett. A gép-ujjak gépies pontossággal ütötték a
billentyűket, de szíve érzéseit, Istent imádó hitét már nem volt képes
megszólaltatni többé. És ez végképp elkeserítette.
-
Minek is élek
így? kérdezte magától egy szomorú, borongós napon - ha többé nem szólalhat meg
a szívemben daloló hit?
-
Ez a kéz csak
arra jó így, hogy legyen mivel megkötnöm a kötelet, amivel véget vetek
megnyomorodott és értéktelenné vált életemnek - mondta keserű szívvel.
Róm.
11,29
„…
hiszen az Isten ajándékai és elhívása visszavonhatatlanok.”
Mielőtt a
zongorista előkereste volna a kötelet, halk csoszogást hallott. Megfordult, és
elképedve látott meg maga mögött egy fénylő ruhába öltözött alakot, aki egy
hatalmas kottát tartott a kezében és felé nyújtotta:
-
Tessék, vedd el,
ezt neked hoztam … mert neked írta egy zeneszerző, aki már velünk dicséri
Istent a mennyek országában - mondta mosolyogva a fényesruhás illető.
-
Ki, ki, ki vagy
te? dadogott a meglepődött zongorista - és mi ez? - mutatott a kezébe
csúsztatott kottára, amelynek hangjegyei olyan bonyolult rendben álltak ámuló
szemei előtt, hogy olyat még soha életében nem látott egyszer sem.
-
Nem érdekes,
hogy én ki vagyok Isten küldöttei közül - mosolyodott el a váratlan vendég - az
az érdekes, hogy te mit tudsz tenni ezzel a kottával.
A zongorista belenézett, mohón lapozni kezdte, majd
csalódottan rázta a fejét.
-
Eh, nincs az az
ember a földön, aki ezt képes lenne lejátszani - mondta csüggedten.
-
Úgy gondolod? -
mosolygott rá ismét a látogató - ezekkel a kezekkel sem?
És a zongorista
elámult. A mennyei kottához emberi kéz kevés volt ugyan, de ezek a kezek nem
ismertek lehetetlent. Olyan akkordok szólaltak meg, amilyet eddig csak angyalok
füle hallhatott, s váratlanul elsírta magát.
De aztán újra
kezdte, ismét újra … míg végül azon vette észre magát, hogy már nem szemei
nézik az égi kottát, hanem szívével látja azt, s gépkezei a szívéből kivetülő
kép szerint játszanak, és újra játsszák azt, ami a szívében zeng, s amivel
hitét fejezi ki.
Ezt a darabot
senki a világon nem volt képes megtanulni, még utánozni sem. Egyedül ő tudta
játszani, s sokszor dicsérte még vele Istent a világ mind a négy sarkában.
Lk.
11,13
„Ha
tehát ti gonosz létetekre tudtok gyermekeiteknek jó ajándékokat adni, mennyivel
inkább ad mennyei Atyátok Szentlelket azoknak, akik kérik tőle?”
Amikor a
zongorista élete itt a Földön befejeződött és Isten hazahívta őt is, meg
kellett állnia a királyok Királya és uraknak Ura mennyei ítélőszéke előtt. De
még mielőtt belehasított volna a félelem, hogyan állhatok meg én az élő Isten
orcája előtt, félresöpörte azt a csodálkozás és meglepődés.
Hiszen újra
kezek nélkül állt ott, és az ítélet asztalán két pár kéz volt kirakva: egy pár
emberi kéz, saját kezei, és egy pár gép-kéz, amelyekkel végig élte földi
életét.
Mint sok vizek
zúgása, csendülő mennydörgés, harsant fel az Úr erős és fenséges hangja:
-
Gyermekem, itt
van két pár kéz, válassz ezek közül egyet, melyikkel akarsz belépni az én
országomba?
A zongorista
gondolkodóba esett. Azon töprengett, melyiket válassza. Majd felnézett és így
szólt:
-
Köszönöm Uram,
hogy Te, akit a magam módján próbáltalak a földön Tőled kapott tehetségem
szerint dicsérni és magasztalni, ilyen választás elé állítasz engem. Bocsásd
meg hát merészségemet, ha így szólok: Te tudod egyedül, melyiket rendelted
nekem, melyik lesz méltó arra, hogy Téged azzal örökké áldhassalak. Legyen
áldott szent Neved mindörökké, teljesedjen be a Te akaratod: add nekem azt a
kezet, amelyet Te látsz jónak.
-
Jól van
gyermekem, jól válaszoltál - szólt az Úr. S most nemcsak kezet kapsz tőlem,
mely az örökkévalóságban is a te kezed lesz, hogy szíved szerint dicsérhess
vele, de Szentlelkem ajándékát is, Aki nélkül nem magasztalhattál volna engem
földi életedben sem, s Akivel most szebben és tökéletesebben