Luk. 15,11-32.
Monda pedig: Egy embernek vala
két fia;
És monda az ifjabbik az ő
atyjának: Atyám, add ki a vagyonból rám eső részt! És az megosztá köztök a
vagyont.
Nem sok nap mulva aztán a kisebbik
fiú összeszedvén mindenét, messze vidékre költözék; és ott eltékozlá vagyonát,
mivelhogy dobzódva élt.
Minekutána pedig mindent
elköltött, támada nagy éhség azon a vidéken, és ő kezde szükséget látni. Akkor
elmenvén, hozzá szegődék annak a vidéknek egyik polgárához; és az elküldé őt az
ő mezeire disznókat legeltetni. És kívánja vala megtölteni az ő gyomrát azzal a
moslékkal, a mit a disznók ettek; és senki sem ád vala néki.
Mikor aztán
magába szállt, monda: Az én atyámnak mily sok bérese bővölködik kenyérben, én
pedig éhen halok meg! Fölkelvén elmegyek az én atyámhoz, és ezt mondom néki:
Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened. És nem vagyok immár méltó, hogy a
te fiadnak hivattassam; tégy engem olyanná, mint a te béreseid közül egy!
És felkelvén,
elméne az ő atyjához.
Mikor pedig
még távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve, és oda futván,
a nyakába esék, és megcsókolgatá őt.
És monda
néki a fia: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened; és nem vagyok immár
méltó, hogy a te fiadnak hivattassam!
Az atyja pedig
monda az ő szolgáinak: Hozzátok ki a legszebb ruhát, és adjátok fel rá; és húzzatok
gyűrűt a kezére, és sarut a lábaira! És előhozván a hízott tulkot, vágjátok le,
és együnk és vígadjunk. Mert ez az én fiam meghalt, és feltámadott; elveszett,
és megtaláltatott. Kezdének azért vígadni.
Az ő nagyobbik fia pedig a
mezőn vala: és mikor hazajövén, közelgetett a házhoz, hallá a zenét és tánczot.
És előszólítván egyet a szolgák közül, megtudakozá, mi dolog az? Az pedig monda
néki: A te öcséd jött meg; és atyád levágatá a hízott tulkot, mivelhogy egészségben
nyerte őt vissza. Erre ő megharaguvék, és nem akara bemenni. Az ő atyja
annakokáért kimenvén, kérlelé őt. Ő pedig felelvén, monda atyjának: Ímé ennyi
esztendőtől fogva szolgálok néked, és soha parancsolatodat át nem hágtam: és
nékem soha nem adtál egy kecskefiat, hogy az én barátaimmal vígadjak. Mikor
pedig ez a te fiad megjött, a ki paráznákkal emésztette föl a te vagyonodat, levágattad
néki a hízott tulkot. Az pedig monda néki: Fiam, te mindenkor én velem vagy, és
mindenem a tiéd! Vígadnod és örülnöd kellene hát, hogy ez a te testvéred meghalt,
és feltámadott; és elveszett, és megtaláltatott.
A tékozló fiú példázatának
nehány aspektusáról próbálnék valamit mondani – megeshet, nem a
legfontosabbról, nem a legpontosabban, de hát nem is vagyok egy a Biblia írói
közül.
A tékozló fiúnak lehettek otthon kapcsolati problémái:
atyja iránt és bátyja iránt. S nemigen jeleskedhetett a konfliktuskezelésben,
mert nem tudta ezeket feldolgozni: Kikérte örökségét, és „elmenekült”
otthonról.
Hogy miféle konfliktusok vezethettek oda, hogy
megromlottnak érezte otthoni kapcsolatait, erre nézvést sejtéseink bár
lehetnek, de szerintem nem érnek annyit, hogy ezekre fecséreljem az időt.
Fontosabbnak érzem az alábbiakat: bár a kisebbik fiú
elsősorban atyja előtt (másodsorban talán bátyja miatt?) érezte feszélyezve
magát – talán valami ösztönös mélységben megsejthetett valamit abból, hogy az
igazi problémát önmagában hordozza. Hogy nem annyira az atyjával való
kapcsolata az, ami miatt gondjai vannak, hanem önmagával van baja.
Úgy sejtem, ha csak az lebegett volna lelki szemei előtt,
hogy atyámmal nem férek össze – az szüntelenül megújuló és soha meg nem oldódó
konfliktusok sorát hozta volna magával, ami másfajta „tragédiával” szokott
végződni, mint az itt megtalálható otthonról való elmenekülés. Mintha tudat
alatt ott munkált volna benne valami olyasmi gondolat, hogy nekem először
önmagammal kell tisztába jönnöm, hogy a többi kapcsolatom is a helyére kerüljön.
Aligha volt ez tudatos belátás és tudatos választás a részéről – de ráérzett
mégis arra, hogy neki ezt nem az atyjával (és nem is a bátyjával) kell újra meg
újra „lemeccseznie”, mert ez nem old meg semmit.
Talán azért merek erre gondolni, mert az atya, mint egy
igazi Atya – szerintem nemcsak, hogy átlátta, de szinte tudta is ezt. Számomra
erre vall az, hogy atyja helyrepofozás, kioktatás, törvényre való hivatkozás
helyett megosztja köztük a vagyont és odaadja kisebbik, leendő tékozló fia
kezébe az eltékozolni való(!) vagyont.
A fiú pedig elmegy, hogy új közegben próbálja ki magát –
hogy ott éljen, ahol nincsenek jelen azok, akikkel korábban nem vagy rosszul
működött a kapcsolata, akikkel ezelőtt akár naponta konfliktusok sorát élhette
meg.
És itt ébred rá, hogy bár most lekerült a válláról az
otthoni dolgok terhe, mégsem képes „felépíteni magát”. Emberi énjének
tartóelemei itt, az idegenben talán még nagyobbat reccsennek, mint amekkorát reccsentek
odahaza, a mindennapi összeütközésekben. Becsapják, cserbenhagyják, eldobják, a
létra földbeásott alsó foka alá helyezik: recseg és törik énjének megannyi
tartóeleme.
És itt látja meg, hogy neki nem ezekre volt szüksége. Nem
azáltal válik önnön magává, amit atyja ellenében, vele vitatkozva, az ő
értékeit meghaladva épít önmagába.
Hiszen nincs más ép elem az egész lereccsent
tartószerkezetben: én-szerkezetben, csak egy: AZ ATYA SZERETETE.
És elindul, hogy akkor erre az egyre támaszkodjon csupán!
S az az atyai szeretet, amely
elengedte őt, hadd találjon rá gyenge önmagára, hadd értse meg önnön
értetlenségét, mint konfliktusainak forrását: k i t a r t. „Mikor pedig még
távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve”.
Az atya várta a fiát, mindennap várta. (Mert ezzel adott
neki erőt, hogy ne törjön végképp össze, míg saját hülyeségének súlya alatt
szakadnak be saját énjének fontosnak hitt tartóelemei – és ezzel adott neki
célt: hogy tudja, van hová h a z a t é r
n i e.)
Persze, fontos volt az is, hogy a fiú meglátta saját
bűneit, fontos volt az is, hogy meg, illetve be tudja vallani azokat. De nem az
atya miatt, hanem önmaga miatt – a saját „gyógyulása” végett. A Bűnbánat és –Megvallás
soha nem lehet ön-megváltó! Az atya nem várta be a bűnvallás előre fogalmazott,
átgondolt szavait – hanem FUTOTT gyermeke elé!
És megbocsájtó szeretetét SEM szavakban írta le, vagy
írta körül. A hazatérő bűnösnek nem teológiára volt szüksége (még csak nem is
lelkigondozásra – ha szabad így mondanom), hanem MEGBOCSÁJTÁSRA! Az atyai
szeretetnek a fiú szerint kilazult gerendája ez által „zökkent vissza” igazi
helyére – ahol mindig is ott volt(!), csak az önmagával problémázó fiú elől
éppen ezt a TÉNYT fedték el a saját problémái.
Én pedig azt hiszem, hogy a mi
konfliktusaink és problémáink is valahogy így működnek.
(Mindennek megértésében nem
csekély szerepet játszott a Biblia Hebraica egy kódolt üzenete. A Biblia héber
nyelvén valójában egy és ugyanazon gyök származékaként jelenik meg négy dolog:
1. a mátka, 2. a felebarát, 3. a pásztor és 4.-ként a ROSSZ.
Ezek közül az első háromban
nem nehéz felfedezni a valamilyen formájú „kapcsolat/elköteleződés” formáit.
Nagy talány a 4. jelentés-forma. Telefonos és Skype-os segítségkérések után úgy
nézett ki, hogy ez lehet „az elszakadt/elengedett mentőkötél”, vagy „a csak rád
hurkolt/hurkolódó kötél” – utóbbi az alábbi kép szerint:
Mégis azt kell mondjam: e
negyedik jelentéstartalom nem az elengedett, megszakadt, vagy hiányzó kapcsolat
képe – hanem inkább olyasmi, ami a tékozló fiúval történt, aki saját magától
nem látta meg, hogy az atya kapcsolatban van ővele még akkor is, amikor ő azt
hiszi magáról, hogy minden kapcsolatot megszakított atyjával.
És talán ez különbözteti
meg az embert az Emberfiától. Mi beleszületünk abba a helyzetbe, ahol saját
magunk takarja el előlünk, hogy az Atya – bár kiűzte az Édenből engedetlen
fiait, bár megátkozta miattuk a Földet, bár rájuk bocsátotta a halált -, de
ezekkel is a saját kezében akar tartani bennünket. Beleszülettünk ebbe, észre
sem vesszük – nem is fáj. Bezzeg az Emberfiának az okozta a legnagyobb
fájdalmat a kereszten, amikor így kellett kiáltania:
Márk. 15,34
És kilencz órakor fennszóval
kiálta Jézus mondván: [Zsolt. 22,2.] Elói, Elói! Lamma Sabaktáni? a mi
megmagyarázva annyi, mint: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?
De az Emberfia kibírta ezt
a túlterhelést is – a halál nem győzhette le és nem roppanthatta össze Őt, mert
számára nem vált soha láthatatlanná az Atyának szeretete – s ezért idézte éppen
a 22. Zsoltárt, amely eképpen végződik:
Zsolt. 22,29-32.
Mert az Úré a királyi hatalom,
uralkodik a pogányokon is. Esznek és leborulnak a föld gazdagai mind; ő
előtte hajtanak térdet, a kik a porba hullanak, és a ki életben nem tarthatja
lelkét. Őt szolgálják a fiak, az Úrról beszélnek az utódoknak. Eljőnek s
hirdetik az ő igazságát az ő utánok való népnek, hogy ezt cselekedte!
Nincsenek megjegyzések:
Megjegyzés küldése