Csak saját(os) nézőpontból:
Úgy gondolom, hogy egy igaz gyöngyárus egy igaz gyöngyöt kagylóstul, moszatostul, iszapostul rak ki a pultjára.
Mert sokan nem igaz gyöngyöt keresnek, csak a maguk igazolásának fényét, becsét, hivalkodó jelét. És meg is találják egy-egy fényesre pucolt, ezüstbe-aranyba foglalt, jól felcsapott árú... valamiben, ami igaz, gyöngynek néz ki ugyan, de...
Akinek a szíve keresi az igaz gyöngyöt, az meg fogja látni az iszap és a moszat alatt, a kagylóhéjon keresztül is - mert nem önzése látja, hanem a szíve!
Ennek az igaz gyöngynek nincs értéke.
Mármint megfizethető értéke.
Ezért, amikor elmegy, hogy mindenét pénzzé tegye, nem egy olyan vagyont vadászik össze ezzel, amely 10-zel, 100-zal, 1000-rel megszorozva sem tudna a gyöngy valódi értékének a nyomába lépni.
Hanem elszakítja magát mindattól, amit eddig értékelt, hogy szíve megszabadulva eme kötelékekből, be tudja inni az igaz gyöngyből ragyogó igaz fényt, ragyogást.
És mit kezd akkor a pénzzel? - Lásd: Apostolok Cselekedetei: földjüket, házukat eladták, pénzzé tették, és ezt a pénzt lerakták az apostolok lábai elé...
Ők rátaláltak az igaz gyöngyre!
2013. augusztus 22., csütörtök
2013. augusztus 21., szerda
Konfliktuskezelés, kapcsolati problémák - és a Tékozló Fiú
Luk. 15,11-32.
Monda pedig: Egy embernek vala
két fia;
És monda az ifjabbik az ő
atyjának: Atyám, add ki a vagyonból rám eső részt! És az megosztá köztök a
vagyont.
Nem sok nap mulva aztán a kisebbik
fiú összeszedvén mindenét, messze vidékre költözék; és ott eltékozlá vagyonát,
mivelhogy dobzódva élt.
Minekutána pedig mindent
elköltött, támada nagy éhség azon a vidéken, és ő kezde szükséget látni. Akkor
elmenvén, hozzá szegődék annak a vidéknek egyik polgárához; és az elküldé őt az
ő mezeire disznókat legeltetni. És kívánja vala megtölteni az ő gyomrát azzal a
moslékkal, a mit a disznók ettek; és senki sem ád vala néki.
Mikor aztán
magába szállt, monda: Az én atyámnak mily sok bérese bővölködik kenyérben, én
pedig éhen halok meg! Fölkelvén elmegyek az én atyámhoz, és ezt mondom néki:
Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened. És nem vagyok immár méltó, hogy a
te fiadnak hivattassam; tégy engem olyanná, mint a te béreseid közül egy!
És felkelvén,
elméne az ő atyjához.
Mikor pedig
még távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve, és oda futván,
a nyakába esék, és megcsókolgatá őt.
És monda
néki a fia: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened; és nem vagyok immár
méltó, hogy a te fiadnak hivattassam!
Az atyja pedig
monda az ő szolgáinak: Hozzátok ki a legszebb ruhát, és adjátok fel rá; és húzzatok
gyűrűt a kezére, és sarut a lábaira! És előhozván a hízott tulkot, vágjátok le,
és együnk és vígadjunk. Mert ez az én fiam meghalt, és feltámadott; elveszett,
és megtaláltatott. Kezdének azért vígadni.
Az ő nagyobbik fia pedig a
mezőn vala: és mikor hazajövén, közelgetett a házhoz, hallá a zenét és tánczot.
És előszólítván egyet a szolgák közül, megtudakozá, mi dolog az? Az pedig monda
néki: A te öcséd jött meg; és atyád levágatá a hízott tulkot, mivelhogy egészségben
nyerte őt vissza. Erre ő megharaguvék, és nem akara bemenni. Az ő atyja
annakokáért kimenvén, kérlelé őt. Ő pedig felelvén, monda atyjának: Ímé ennyi
esztendőtől fogva szolgálok néked, és soha parancsolatodat át nem hágtam: és
nékem soha nem adtál egy kecskefiat, hogy az én barátaimmal vígadjak. Mikor
pedig ez a te fiad megjött, a ki paráznákkal emésztette föl a te vagyonodat, levágattad
néki a hízott tulkot. Az pedig monda néki: Fiam, te mindenkor én velem vagy, és
mindenem a tiéd! Vígadnod és örülnöd kellene hát, hogy ez a te testvéred meghalt,
és feltámadott; és elveszett, és megtaláltatott.
A tékozló fiú példázatának
nehány aspektusáról próbálnék valamit mondani – megeshet, nem a
legfontosabbról, nem a legpontosabban, de hát nem is vagyok egy a Biblia írói
közül.
A tékozló fiúnak lehettek otthon kapcsolati problémái:
atyja iránt és bátyja iránt. S nemigen jeleskedhetett a konfliktuskezelésben,
mert nem tudta ezeket feldolgozni: Kikérte örökségét, és „elmenekült”
otthonról.
Hogy miféle konfliktusok vezethettek oda, hogy
megromlottnak érezte otthoni kapcsolatait, erre nézvést sejtéseink bár
lehetnek, de szerintem nem érnek annyit, hogy ezekre fecséreljem az időt.
Fontosabbnak érzem az alábbiakat: bár a kisebbik fiú
elsősorban atyja előtt (másodsorban talán bátyja miatt?) érezte feszélyezve
magát – talán valami ösztönös mélységben megsejthetett valamit abból, hogy az
igazi problémát önmagában hordozza. Hogy nem annyira az atyjával való
kapcsolata az, ami miatt gondjai vannak, hanem önmagával van baja.
Úgy sejtem, ha csak az lebegett volna lelki szemei előtt,
hogy atyámmal nem férek össze – az szüntelenül megújuló és soha meg nem oldódó
konfliktusok sorát hozta volna magával, ami másfajta „tragédiával” szokott
végződni, mint az itt megtalálható otthonról való elmenekülés. Mintha tudat
alatt ott munkált volna benne valami olyasmi gondolat, hogy nekem először
önmagammal kell tisztába jönnöm, hogy a többi kapcsolatom is a helyére kerüljön.
Aligha volt ez tudatos belátás és tudatos választás a részéről – de ráérzett
mégis arra, hogy neki ezt nem az atyjával (és nem is a bátyjával) kell újra meg
újra „lemeccseznie”, mert ez nem old meg semmit.
Talán azért merek erre gondolni, mert az atya, mint egy
igazi Atya – szerintem nemcsak, hogy átlátta, de szinte tudta is ezt. Számomra
erre vall az, hogy atyja helyrepofozás, kioktatás, törvényre való hivatkozás
helyett megosztja köztük a vagyont és odaadja kisebbik, leendő tékozló fia
kezébe az eltékozolni való(!) vagyont.
A fiú pedig elmegy, hogy új közegben próbálja ki magát –
hogy ott éljen, ahol nincsenek jelen azok, akikkel korábban nem vagy rosszul
működött a kapcsolata, akikkel ezelőtt akár naponta konfliktusok sorát élhette
meg.
És itt ébred rá, hogy bár most lekerült a válláról az
otthoni dolgok terhe, mégsem képes „felépíteni magát”. Emberi énjének
tartóelemei itt, az idegenben talán még nagyobbat reccsennek, mint amekkorát reccsentek
odahaza, a mindennapi összeütközésekben. Becsapják, cserbenhagyják, eldobják, a
létra földbeásott alsó foka alá helyezik: recseg és törik énjének megannyi
tartóeleme.
És itt látja meg, hogy neki nem ezekre volt szüksége. Nem
azáltal válik önnön magává, amit atyja ellenében, vele vitatkozva, az ő
értékeit meghaladva épít önmagába.
Hiszen nincs más ép elem az egész lereccsent
tartószerkezetben: én-szerkezetben, csak egy: AZ ATYA SZERETETE.
És elindul, hogy akkor erre az egyre támaszkodjon csupán!
S az az atyai szeretet, amely
elengedte őt, hadd találjon rá gyenge önmagára, hadd értse meg önnön
értetlenségét, mint konfliktusainak forrását: k i t a r t. „Mikor pedig még
távol volt, meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve”.
Az atya várta a fiát, mindennap várta. (Mert ezzel adott
neki erőt, hogy ne törjön végképp össze, míg saját hülyeségének súlya alatt
szakadnak be saját énjének fontosnak hitt tartóelemei – és ezzel adott neki
célt: hogy tudja, van hová h a z a t é r
n i e.)
Persze, fontos volt az is, hogy a fiú meglátta saját
bűneit, fontos volt az is, hogy meg, illetve be tudja vallani azokat. De nem az
atya miatt, hanem önmaga miatt – a saját „gyógyulása” végett. A Bűnbánat és –Megvallás
soha nem lehet ön-megváltó! Az atya nem várta be a bűnvallás előre fogalmazott,
átgondolt szavait – hanem FUTOTT gyermeke elé!
És megbocsájtó szeretetét SEM szavakban írta le, vagy
írta körül. A hazatérő bűnösnek nem teológiára volt szüksége (még csak nem is
lelkigondozásra – ha szabad így mondanom), hanem MEGBOCSÁJTÁSRA! Az atyai
szeretetnek a fiú szerint kilazult gerendája ez által „zökkent vissza” igazi
helyére – ahol mindig is ott volt(!), csak az önmagával problémázó fiú elől
éppen ezt a TÉNYT fedték el a saját problémái.
Én pedig azt hiszem, hogy a mi
konfliktusaink és problémáink is valahogy így működnek.
(Mindennek megértésében nem
csekély szerepet játszott a Biblia Hebraica egy kódolt üzenete. A Biblia héber
nyelvén valójában egy és ugyanazon gyök származékaként jelenik meg négy dolog:
1. a mátka, 2. a felebarát, 3. a pásztor és 4.-ként a ROSSZ.
Ezek közül az első háromban
nem nehéz felfedezni a valamilyen formájú „kapcsolat/elköteleződés” formáit.
Nagy talány a 4. jelentés-forma. Telefonos és Skype-os segítségkérések után úgy
nézett ki, hogy ez lehet „az elszakadt/elengedett mentőkötél”, vagy „a csak rád
hurkolt/hurkolódó kötél” – utóbbi az alábbi kép szerint:
Mégis azt kell mondjam: e
negyedik jelentéstartalom nem az elengedett, megszakadt, vagy hiányzó kapcsolat
képe – hanem inkább olyasmi, ami a tékozló fiúval történt, aki saját magától
nem látta meg, hogy az atya kapcsolatban van ővele még akkor is, amikor ő azt
hiszi magáról, hogy minden kapcsolatot megszakított atyjával.
És talán ez különbözteti
meg az embert az Emberfiától. Mi beleszületünk abba a helyzetbe, ahol saját
magunk takarja el előlünk, hogy az Atya – bár kiűzte az Édenből engedetlen
fiait, bár megátkozta miattuk a Földet, bár rájuk bocsátotta a halált -, de
ezekkel is a saját kezében akar tartani bennünket. Beleszülettünk ebbe, észre
sem vesszük – nem is fáj. Bezzeg az Emberfiának az okozta a legnagyobb
fájdalmat a kereszten, amikor így kellett kiáltania:
Márk. 15,34
És kilencz órakor fennszóval
kiálta Jézus mondván: [Zsolt. 22,2.] Elói, Elói! Lamma Sabaktáni? a mi
megmagyarázva annyi, mint: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?
De az Emberfia kibírta ezt
a túlterhelést is – a halál nem győzhette le és nem roppanthatta össze Őt, mert
számára nem vált soha láthatatlanná az Atyának szeretete – s ezért idézte éppen
a 22. Zsoltárt, amely eképpen végződik:
Zsolt. 22,29-32.
Mert az Úré a királyi hatalom,
uralkodik a pogányokon is. Esznek és leborulnak a föld gazdagai mind; ő
előtte hajtanak térdet, a kik a porba hullanak, és a ki életben nem tarthatja
lelkét. Őt szolgálják a fiak, az Úrról beszélnek az utódoknak. Eljőnek s
hirdetik az ő igazságát az ő utánok való népnek, hogy ezt cselekedte!
2013. augusztus 18., vasárnap
amikor az Igéről beszélek...
Jel. 22,13-21. (Jel. 22,17.)
Én vagyok az Alfa és az Ómega, az első
és az utolsó, a kezdet és a vég”. „Boldogok, akik megmossák ruhájukat, mert
joguk lesz az élet fájához, és bemennek a kapukon a városba. Kívül maradnak az
ebek, a varázslók és a paráznák, a gyilkosok és a bálványimádók, és mindenki,
aki szereti és cselekszi a hazugságot! Én, Jézus küldtem el angyalomat, hogy
ezekről bizonyságot tegyen nektek a gyülekezetek előtt. Én vagyok Dávid gyökere
és új hajtása, a fényes hajnalcsillag”.
A
Lélek és a menyasszony így szól: „Jöjj!” Aki csak hallja, az is mondja: „Jöjj!”
Aki szomjazik, jöjjön! Aki akarja, vegye az élet vizét ingyen!
Én bizonyságot teszek mindenkinek, aki a
prófécia eme könyvének beszédeit hallja: Ha valaki hozzátesz ezekhez, arra az
Isten azokat a csapásokat bocsátja, amelyek meg vannak írva ebben a könyvben;
ha pedig valaki elvesz e prófétai könyv igéiből, attól az Isten elveszi
osztályrészét az élet fájából, a szent városból és mindabból, ami meg van írva
ebben a könyvben. Így szól az, aki ezekről bizonyságot tesz: „Bizony, hamar
eljövök”. Ámen. Jöjj, Uram Jézus! Az Úr Jézus kegyelme legyen mindnyájatokkal!
Ámen.
KT! A héten egy eljegyzéshez kellett
Igével készülnöm, s rászorított a feladat, hogy megpróbáljam áttekinteni, mit
mond a Szentírás a mátkáról, a menyasszonyról. Így jutottam el a textusként
felolvasott Jelenések könyvebeli igevershez is.
Azt tudjuk, hogy Jézus egyik
példabeszédében magát vőlegénynek, tanítványait pedig a násznépnek nevezte: És
monda nékik Jézus: Vajjon szomorkodhatik-é a násznép a míg velök van a
vőlegény? De eljőnek a napok, a mikor elvétetik tőlök a vőlegény, és akkor
bőjtölni fognak. (Mát. 9,15.) De ha ez világos is, akkor is nyitva
marad a kérdés: hol marad a menyasszony?!
Persze mi már tudhatjuk, szintén a
Jelenések könyvéből: És jött egy a hét angyal közül, akiknél a hét pohár
volt, telve a hét utolsó csapással, és így szólt hozzám: „Jöjj, megmutatom
neked a menyasszonyt, a Bárány feleségét”. (Jel. 21,9.) – hogy e
menyasszony nem más, mint akit az angyal valóban megmutatott János apostolnak: És
elvive engem lélekben egy nagy és magas hegyre és megmutatá nékem azt a nagy
várost, a szent Jeruzsálemet, a mely Istentől szállott alá a mennyből. (Jel.
21,10.)
A mennyei Jeruzsálemről pedig a
legtöbben tudjuk már, hogy az Krisztus dicsőséges, mennyei anyaszentegyházának
a képe és eljövendő helye is.
Itt azonban álljunk meg egy pillanatra.
Mert ha így mondjuk, akkor egyszerre mondjuk róla azt is, hogy anya, és azt is,
hogy menyasszony. Már pedig, ha már sok helyütt nem is, de legalább nálunk,
faluhelyt, még csak megnézik az olyan menyasszonyt, akinek fehér ruhája
derekánál látszik, hogy már anyává tették! Hogyan lehetne ilyen épp az a
keresztyén anyaszentegyház, amelyet nemcsak mondunk szentnek, tisztának,
Istenhez illőnek, de hisszük, hogy olyannak is kell lennie?!
Tudom, hogy eszünkbe juthat Jézus
Krisztus földi édesanyja, Mária, aki egyszerre volt szűz jegyese Józsefnek, és
viselője a megszületendő Messiásnak. Itt azonban nem egészen erről van szó.
Hiszen Isten Igéje világos és egyértelmű különbséget is tesz az itt, e Földön
élő, küzdő egyház, és amaz eljövendő, mennyei, megdicsőült közösség között.
E földi anyaszentegyház olyan, mint egy
földi édesanya: fájdalommal szüli magzatait és még jobban fáj, amikor elveszíti
őket, ahogy szokás: felnő a gyermek és kirepül a fészekből. Kikonfirmálnak a
fiatalok, tanulás és munka után menve otthagyják akár a szülőfalut, akár az
anyaföldet is, és magukra maradt öreg anyókák képe mutatja a magára hagyott
anyaszentegyházét is.
Földi férjei, az elöljárók nem mindig
tartják be a figyelmeztetést, hogy egyfeleségűek legyenek. És itt nem az elvált
és újranősült lelkészekre gondolok. Hanem azokra, akiknek az anyaszentegyház
mellett másodfeleségük is van: beálltak a pénz, a hatalom, a politika
szolgálatába. Az ilyen házasságokból születnek aztán az Izmaelek: az egyház
kötődése az emberi érdekekhez, kiszolgáltatottsága a pénznek és a politikának.
De van ennél rosszabb is: amikor a
korszellemmel jegyzik el magukat. Ebből rendre idétlen születik: egyneműek
megesketése a reformátor elődök által épített templomban, vagy együtt-imádkozás
olyan pogány, bálványhitű emberekkel, akik amúgy Krisztusnak ellenségei.
S a korszellem nevében ki akarják
követelni tőlünk is, hogy a szeretet jegyében mi is ilyen toleránsak legyünk, s
a Krisztus Úrban megvalósuló igazi közösséget ilyen ökumenikusnak nevezett,
emberi próbálkozásokra cseréljük le.
Ezért nem lehet csodálkozni, hogy a
keresztyén anyaszentegyház mindinkább a terhei alatt roskadozó, egyre inkább
tehetetlenné váló édesanyára hajaz. És azon sem, hogy egy olyan házból, ahol az
édesanyát saját férje sem tiszteli, gyermekei is belerúghatnak – mindenki
menekül, mert ez minden, csak nem az a bizonyos édes otthon.
Bizony, ennek az édesanyának vannak ám
csak tékozló fiai! De ha most büszkén kihúzzuk magunkat, hogy mi viszont itt
vagyunk a templomban, mi nem mentünk el, mi nem szórtuk disznók elé a gyöngyöt
és szélbe az anyai örökséget – akkor emlékezzünk meg a tékozló fiú példázatának
második feléről, ahol kiderül, hogy az otthon maradt gyermek, csöppet sem volt
jobb tékozló öccsénél, sőt!
Más példázatot is adott eléjök,
mondván: Hasonlatos a mennyeknek országa az emberhez, a ki az ő földébe jó
magot vetett; De mikor az emberek alusznak vala, eljöve az ő ellensége és
konkolyt vete a búza közé, és elméne. Mikor pedig felnevekedék a vetés, és
gyümölcsöt terme, akkor meglátszék a konkoly is. (Mát. 13,24-26.)
Így olvassuk Jézus példázatát, és olykor
elhisszük, hogy ez a közénk keveredett, az ellenségtől jött zabigyerekekre
vonatkozik – mert hát a mi édesanyánk, anyaszentegyházunk csak nem szülhet
ilyen gyermekeket?!
Pedig ha így értjük: félreértjük és
félre is magyarázzuk. Azt már a magvető példázatából tudjuk, hogy a termőföld a
mi szívünk – és Megváltónk itt arról beszél, hogyan kerülnek szívünkbe a gonosz
gondolatok. Úgy, hogy emberként alszunk: nem figyelünk sem önmagunkra, hogy nem
környékez-e veszedelem, nem figyelünk Istenre sem, nem próbálna-e felébreszteni
és védekezésre buzdítani – csak arra csodálkozunk rá, hogy szívünk védtelenségének
de furcsa gyümölcsei is teremnek: nem búza, hanem konkoly – nem hitvallás,
hanem hiteltelenség.
S amikor a helyet fokozódik, akkor eme
édesanya házában is beteljesedik az a mikeási prófécia, amelyet maga Jézus is
idézett: Mert a fiú bolondnak tartja atyját, a leány anyja ellen támad, a
meny az ő napára; az embernek saját háznépe az ellensége. (Máté
10,36 – Jézus is ezt mondja!) (Mik. 7,6.)
Mert emberszívünk megosztott: belül –
ott, ahol kapcsainknak és kötelékeinknek mennyei Atyánkhoz kellene fűződniük, s
e helyett oly gyakran csak a Kísértő akasztja belénk horgát. Mert az első
emberpár az első bűnnel eltépte azt a köldökzsinórt, amelyen át egészen az új
életre újonnan való születésig táplált volna a kegyelem, s azóta születik
bűnben az ember – vagyis az Istennel való éltető kapcsolatot nélkülözve. Ez az
alapbetegség jelentkezik aztán olyan tünetekben, hogy a földi gyermekek sem
édesanyjuk, sem az anyaszentegyház iránt nem tudnak sem hálásak, sem tisztelettudók
lenni, s ezért válik az embernek saját háznépe az ellenségévé.
De nem egy becsapott, megalázott,
félreállított, megtagadott édesanya sír föl Pál apostol szavaiban: El nem
hagyván a magunk gyülekezetét, a miképen szokásuk némelyeknek… (Zsid.
10,25.) Ez már a menyasszony szava, aki elküldi meghívóját a menyegzőre, és
szeretne együtt örvendeni meghívottaival.
Hiszen mintegy néki íródott az ígéret: Mert
meg van írva: Ujjongj te meddő, ki nem szűlsz; vígadozzál és kiálts, ki nem
vajudol; mert sokkal több az elhagyottnak magzatja, mint a kinek férje vagyon.
Gal. 4,27
A mennyei Jeruzsálem még nem anya, még
csak vár a lakodalomra, mégis sokkal több lesz a gyermeke, mint a földi
anyaszentegyháznak – így kellene értenünk? Akkor a földi anyaszentegyház csak
afféle béranya, amilyet itt a földön gazdag emberek meg szoktak venni, hogy az
viselje a terhesség súlyát, a szülés fájdalmát, s ők már csak a kész gyermeket
kapják?!
Nem, KT! És még egyszer: nem! Az
anyaszentegyház nem egy kizsarolt és félredobott édesanya, aki fájdalommal szül
a hiábavalóságra. Annak csak mi látjuk akkor, amikor egymásra nézünk! Mi
viselkedünk úgy, mint azok a gyermekek, akik előtt nincs becsülete az
édesanyának!
De ettől még a Krisztus egyháza
kősziklára épült valóság! Jegyese győzelmének erejében és örömében részesülő
Mátka. Akinek mindörökre szól az ígéret: Mert ahogy az ifjú elveszi a
hajadont, úgy vesz el téged, aki felépít; ahogy a vőlegény örül
menyasszonyának, úgy örül majd neked Istened. (Ézs. 62,5.)
És gyermekei, akik az újjászületés
fürdője és a Szentlélek érintése által válnak azzá, igenis különböznek a
többitől: Erről ismerhetők meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei:
aki nem cselekszi az igazságot, nem az Istentől van, és az sem, aki nem szereti
a testvérét. (1Jn. 3,10.)
Ezért hallotta azt János a mennyekben,
hogy a Lélek és a menyasszony együtt szólnak, és együtt hívnak: mert a Lélek
szüli újjá, Krisztusban élővé és ezzel együtt örökké élővé a tékozló és az
édesanyáról megfeledkező fiakat is.
Csodálatos evangélium, a megváltó Úr Krisztus
életre szóló, örök tervének fénye sugárzik ránk ez igéből. Az a meghívás, amely
egykor csupán a jeruzsálemi templom udvarán hangzott fel: Az ünnep utolsó
nagy napján pedig felálla Jézus és kiálta, mondván: Ha valaki szomjúhozik,
jőjjön én hozzám, és igyék. (Ján. 7,37.) S most Már a Lélek és a
menyasszony együtt hirdetik ezt, hogy minden lelkében szomjazó ember, aki
víznek vélt délibábok után futva magára hagyja, sőt megbántja édesanyját –
mégis élő és éltető vízre találhasson, s a kínzó szomjúságból kijózanodva, meg
tudja csókolni azt a kezet, amelyet megütött. – Ámen. -