Mottó: „Akkor most mintamókus, vagy
tintamókus legyek?” (egykori önmagam)
Rövidre, ám
fölöslegesre sikerült Elöljáróbeszéd
(
:p )
Ilyen forróság idején mindig megzápul a zagyam ;-).
Ezért ilyenkor záp dolgokkal foglalkozom. Csakhogy ki ne essek a
stílusból! (És akik azt fogják kérdezni: Mi ez a stílus? Mi
ez a hozzáállás!? - azoknak csak azt mondhatom: még jogom van
hozzá. Még nem vagyok perfekt keresztyén, csak ref-es,
feltételesen szabadlábon...)
A
Reposzt oldala
(http://reposzt.hu/blog/köntös-lászló/2013-06-15/kudarcot-vallott-keresztyénség)
hívta
fel a figyelmemet a következő írásra:
http://hafr.blog.hu/2013/06/08/a_keresztenyseg_kudarca.
Aztán
gyorsan kiderült, hogy nem csupán a Reposzton folyik a riposztozás,
hanem Béndek Péter, az első írás szerzője a saját blogján meg
is válaszolta a felhozottakat:
http://hafr.blog.hu/2013/06/16/ket_valasz_keresztenyseg_ugyben#comments
.
„Az
ok végtelenül egyszerű: nincs
meg a hit, ami képessé tesz a szeretetre.
(*)Az
Úr Jézus nem azért jött el, hogy figyelmeztessen az emberi
létezés alapvetésére, miszerint az Isten képére és
hasonlatosságára teremtettünk, hanem azért, hogy megváltson
abból a közegből, amelyben nem működhetett univerzálisan a
zsidók (és a szekuláris hellén filozófia) által ápolt
hagyomány:
a tisztelet hagyománya. A
kereszténység az egymás iránti tisztelet helyett
a szeretetre építette
-- ha tetszik -- a szociológiáját.”
|
(*kiemelés
tőlem)
–
mondja
írása nyitányaként Béndek Péter. No
persze! ;) Azt is, hogy ebben
a focicsapatban nincs meg a lendület, amivel győzhetnének,
ki más mondhatná meg a legautentikusabb módon, mint személyesen
maga A Szurkoló (aki sörösüveggel a pocakján, a kanapén
terpeszkedve nézi TV-n a mérkőzést) – A Szurkoló, aki az
ellenfélnek szurkol.
De
óh jaj, ó mé
infelíce!
- miket beszélek én itt?! Hát nem azt kellett volna mondanom,
hogy:
Hálásan köszönöm
Béndek Péter, hogy az élet nagy gondjait vizsgáló
obszervatóriumából magasztos pillantását méltóztatik ide
alantra vesztegetni, ahol alantas keresztyének (és még alantasabb
reformátusok) nyüzsögnek, s vétik el egyfolytában percemberke
életük aprócska célocskáit! Taníts meg hát rá, mi végre
vagyunk, hiszünk, küzdünk s tévedünk!
Mert ki tudhatná
jobban a hit hiányát, mint aki külső szemlélőként személyes
elfogultság nélkül, objektíven mérlegel, s igazán szét tudja
választani az ocsút és a magot. Hogy tudhatnánk mi, önnön
hitünk/hitetlenségünk foglyai s rabjai, túllátni az önként
vállalt rácsokon, ahová a Tiszta Ész napsugara csak szűrve
hullik, erejét vesztett madárként?!
Azért
hadd jegyezzem meg – akár csak így, magamnak...
– hogy
a keresztyénséget szociológiaként
tételezni és vizsgálni, számomra olyan, mint mérlegen mérni a Π
hosszát, vagy filozófiai értekezésbe foglalni a vadlovak
szabadsági fokának színét. Van benne valami, főleg annak, aki
csak mérleget ismer (vagy
a közismert kalapácsként mindent szögnek néz).
Szerzőnk
hozzáállását azonban nem csupán az eddig említett két pont
jellemzi. Attól tartok, témaválasztását tekintve is árulkodó
lehet alábbi „coming
out”- ja: „Engem
ráadásul, bevallom, nem érdekel a teológia, mert amit az egyik
hívő rokonom a fejemre hányt egy hasonló beszélgetés alkalmával
-- hogy ti. ahhoz előbb hinni kell, hogy az ember Istenről
hitelesen tudjon beszélni --, azt egyszerűen tévedésnek tartom.”
Ahhoz, hogy az ember
Istenről tudjon beszélni – nos ez az, amihez nem alapfeltétel a
Benne való hit. Ahhoz, hogy az ember Istenről bármit el
tudjon/merjen mondani – ehhez alapfeltétel az Iránta való
hitetlenség. De ahhoz, hogy az ember Istenről hitelesen tudjon
beszélni – nos ehhez alapfeltétel az az Istennel való kapcsolat,
amit mind-közönségesen hitnek szoktunk nevezni. Egy orvos
beszélhet kvázi-hitelesen olyan betegségről, amit még a
praxisában sosem kezelt. Egy matematikus beszélhet egészen
hitelesen olyan matematikai rejtélyről, amit még sem ő, sem mások
nem oldottak meg. De el tudná képzelni, hogy Nem Tom Kentuckyból
hitelesen tudna beszélni az Ön feleségéről, úgy hogy még a
Facebook-profilját sem nézte meg soha??
De
hagyjuk ezt. Rögeszmecsere lesz csupán, és per pillanat több
virágföldre nincs szükségem (és különben se vagyok benne
biztos, miféle virágok szöknének szárba ilyen rögök közül).
Béndek Péter – a Köntös Lászlóhoz címzett
válaszában – megnevezi, hogy mit tart lényegesnek (és válasz
nélkül maradtnak) írásából, ekképpen:
„Még
egyszer hangsúlyozom, Ön a posztom állításával, miszerint a
zsidóság jobban betölti a léte funkcióját, mint a
kereszténység, nem foglalkozik, vélhetően, mert -- vagy
legalábbis ez tűnik ki a szavaiból --, nem kapta egy nyolcszáz
oldalas könyv anyagát egy posztban. Hozzáteszem, ez a
szimpatizáns olvasata az Ön reakciójának. Egy másik olvasat
azonban lehetne az, hogy Ön nem tud mit kezdeni a látlelettel,
nem elsősorban a látlelet mélysége miatt (nem is olyan mély
persze), nem is a meglepő volta miatt (bár éppen lehetett
meglepő Önnek), hanem mert nem is érti a probléma lényegét.
A probléma ugyanis -- hogy a kereszténység nem tölti be az
Isten által rendelt funkcióját a világban -- nem
priméren teológiai probléma, hanem szociológiai és
kulturális,
amint fel is hívtam rá a posztban a figyelmet. Ha nem így
lenne, akkor Önöknek valóban elég lenne közzétenni a
dogmatikát, és mindenkinek vigyázzállásban kellene hinnie. A
hit nyilván "misztérium", de az egyre inkább
luxuscikknek tűnő misztériumon túl a hit valóságának a
társadalomban kellene megmutatkoznia, ez
a hit hermeneutikájának legbiztosabb pontja. Csak a
szeretet uralmából (sikerességéből) támadhat stabil
keresztény hit, különben a hit nem keresztény, hanem privát
narkotikum vagy -- ha megnyilvánul -- eksztatikus ömlengés.”
|
Tisztelettel –
vagy anélkül :p – jelzem, igenis volt ott válasz. Gyengébbek
kedvéért be is idézem:
„De az
általában vett keresztyénség történelmi kudarcáról
tényként beszélni, összevetve egy másik, ráadásul a zsidó
vallással, nagyon rossz üzenetet hordozó vállalkozás. Ez
ugyebár a keresztyénség mint olyan, széles nyilvánosság
előtti (köszönet az index-nek) verbális kivégzése. Közösségi
karaktergyilkosság. Felteszem, a szerzőnek nem ez volt a célja,
de ezzel a keresztyénség feletti nyilvános morális ítélettel
mégis csak több is, és más is történt, mint az általam
vélelmezett eredeti szándék. Ha valakinek efelől kétségei
lennének, a cikk címében szereplő vallást cserélje ki
bármely más vallásra. „Az iszlám kudarca; A zsidó vallás
kudarca; A buddhizmus kudarca; A hinduizmus kudarca”. Mármint
történelmi kudarca. Nos, ilyet nem mondunk. Nem csak az
évezredes múlt miatt, amely önmagában tiszteletet érdemel,
lett légyenek eme vallások bármilyenek is, hanem mert még az
emberiség vallásilag (is) meghatározott történelmének a
részei és részesei vagyunk. Illő alázattal inkább csak
annyit mondjunk, hogy nem tudjuk pontosan, mi történik az
emberiséggel a világvallások történetében.”
|
Mi tagadás, el
kell ismernem, ez t é n y l e g NEM az a válasz, amit Péter
hallani akart. (Legalábbis reakciójából ítélve.)
No,
folytassuk: „...Ön
a
posztom állításával, miszerint a
zsidóság jobban betölti a léte funkcióját, mint a
kereszténység,
nem foglalkozik...” Hadd
jegyezzem meg, ha a poszt kívánt állítása ez lett volna, jobban
örültem volna, ha ennek több nyomát találom.
A
poszt tulajdonképpen főhelyre kiemelt gondolata ugyanis „a
keresztyénség tradicionális zsidógyűlölete”.
Nos, ezért mondta Szajuz püspök azt, hogy:
Olyan
kőkemény antiszemitizmus húzódik meg mögötte, és olyan
ostobán provokatív, hogy szinte nem is titkolja. Csak azt
találgatom, hogy melyik Nietzsche-koktélból kavarta ki ezt a
sületlenséget! Régi recept ám ez! S hogy az Index
multiplikálja? Nem csodálom. Annyi gyalázkodás után, végül
is az 1000 leütés neo-nietzsche-je (mit ne mondjak: neo-nácija)
tűnhet az utolsó értelmes szónak - az Index számára... Ami
azonban értelem - az ezen túl van. Ez itt zsákutca.
|
El
tudom fogadni, hogy ez nem volt zene Péter füleinek. Pláne ha még
hozzáteszem a következő javaslatomat is: A „megélhetési
bűnözés” analógiájára be lehetne vezetni a „megélhetési
gyűlölködés” leírását is.
Mert ugyanis akinek
a keresztyénségből, és annak tradíciói közül a
legszembeötlőbb a „zsidógyűlölet” - az szerintem aligha
békességben jár és békét munkál, hanem inkább épp
ellenkezőleg. És felteszem, nem hobbiból, mint a bélyeggyűjtő,
nem elhivatottságból, mint az önkéntes tűzoltó...
De nem az a dolgom,
hogy feltételezések foltjával fröcsköljem tele Péter
makulátlanul ragyogó öltönyét. És írását.
Azonban még egyszer
vissza kell térnem arra a megállapításra:
„A
probléma ugyanis -- hogy a kereszténység nem tölti be az Isten
által rendelt funkcióját a világban -- nem
priméren teológiai probléma, hanem szociológiai és
kulturális...”
|
Vissza
kívánok még térni e mondat (általam feltételezett és súlyosnak
tartott) igazságtartalmára is – ám most arra a különbségre
szeretnék utalni, amely – legalábbis szerintem – nagyon is
fennáll: a keresztyénség Isten által rendelt, emberek
által elképzelt és társadalmi közegbe beágyazottan hordozott
funkciói között.
Ha
veszünk – legyen egyszerű a példa – egy 10 cm-es élhosszúságú
acél kockát, akkor annak különböző tulajdonságait
határozhatjuk meg – mégpedig annak függvényében, hogy milyen
eszköz áll a rendelkezésünkre.
De,
nem a mérlegen, a colstokon, az Ohm-mérőn stb. múlik mindez.
Hanem alapból azon, hogy ki milyen eszközt szerez be, hoz magával
– mert előzetesen már van egy elképzelése, hogy mit akar majd
kezdeni azzal, amivel találkozni fog, és azt kívánja majd
ellenőrizni, hogy mennyire illik be, vagy lóg ki az adott dolog az
ő kívánalmai köréből.
Ha
viszont az „Isten által rendelt funkciót” kívánjuk tárgyalni,
mérni, akkor nem a magunk műszereit és nem az azokat megalapozó
elvárásainkat kell elővenni. Mert akkor colostokkal mérjük a
színt és literrel a Lelket!
A
magam részéről úgy gondolom, ebből származik az a közkeletű,
és itt is felelevenített félreértés, mi szerint a vallás az
ember ópiuma: „....privát
narkotikum vagy -- ha megnyilvánul -- eksztatikus ömlengés.”
Aki
a társadalom gazd-pol. (marxista) mozgatórugóit vizsgálva veszi
szemügyre a vallásos ember bizonyos magatartás- és
megnyilvánulás-formáit, ezt fogja mondani, mert ezt tudja mérni.
Ahhoz,
hogy a keresztyénség „Isten által rendelt funkciójáról”
tehessek megállapítást, ehhez való mérőeszközzel kellene
rendelkezzek. És ahogyan a tömeget tömeggel, az erőt erővel, a
térfogatot térfogattal mérjük, a hithez is egyetlen „mérőeszköz”
létezik: a hit. Ha ez önellentmondás, akkor önellentmondás az
is, hogy a kilogrammot kg-mal mérjük!
(Mellesleg:
tessék megpróbálni mással mérni a dolgokat – és megnézni, mi
marad az így felépülő és funkcionáló technológiából és
használóiból! - Kb. annyi, mint azokból a keresztyénekből, akik
a hitet pénzzel, hatalommal vagy befolyással akarják mérni, és
így építik ki „technológiájukat” - de valahol Ön, kedves
Péter, Ön is erről beszél...)
És
akkor én itt és most abba is hagynám. Eddig se volt valami nagy
kedvemre ez az írás … nehéz a felebarátomat hülyének tartani
(még akkor is, amikor maga teszi magát annak) – tudva, hogy
esetleg én vagyok a nagyobb! :P
De
minek is jutottam idáig? Talán azért, hogy lássam, megízleljem
és belássam: tényleg ez a keresztyénség csődje – pontosabban:
az én csődöm (elvégre nem én vagyok egy személyben a
keresztyénség!). Csőd az, ha felveszem ugyanazt a hajítófát,
amivel megdobtak, s a helyett, hogy kemencébe raknám, hogy kenyeret
süssek, legyen mit visszadobnom, egyszerűen azzal vágok vissza.
Lehet, hogy így egyszerűbb, lehet, hogy nagyobb médiafigyelmet
lehet nyerni ezen az áron. Csak épp közel sem lehet „az Isten
által rendelt funkciónak” megfelelően cselekedni.
Ezért
meg fogom próbálni az írás egy másfajta olvasatát egy másfajta
módon is megválaszolni.
Üdvözlettel:
akárki
(tudniillik
Nevem Senki – de ha valaki lenne, az sem számítana!)